![]() |
Tanja Pohjola |
Jos olisin James Bond
-elokuva, minun nimeni olisi Elä ja murehdi.
Elokuvani
päähenkilönä olen
perehtynyt erityisesti menneiden asioiden vatvomiseen:
Miksi menin sanomaan
noin?
Miksi kirjoitin noin?
Miksi ihmeessä tein
noin?
Esikoiskirjani (Lintu
pieni) julkaisun jälkeen murehtimiseni nousi uusiin sfääreihin. Sen
sijaan, että olisin
täydestä sydämestäni nauttinut unelmani toteutumisesta, tuhlasin ison
osan ajastani
murehtimiseen. Yleisötilaisuuksien jälkeen mietin, miksi en valmistautunut
paremmin? Miksi en
muistanut hymyillä kirjailijakuvassa? Miksi, voi miksi unohdin mainita
sen erään tärkeän
asian haastattelussa? Olin itseäni kohtaan kuin ankara valmentaja, joka
muistuttaa
pienimmästäkin inhimillisestä virheestä. Ja ennen kaikkea murehdin: miksi en
täysin tunne olevani
kirjailija?
Sillä minulla oli
mielessäni tietynlainen kuva siitä, millainen kirjailijan tulee olla sen
lisäksi,
että hän kirjoittaa
kirjoja. Mielikuvani kirjailija osaa puhua suurelle yleisölle syvällisesti sekä
yhteiskunnallisista
asioista että kirjallisuuden historiasta. Hänellä on painavaa sanottavaa
eikä hän arastele
sanoa sitä. Hän istuu ryhdikkäästi selkä suorassa ja artikuloi selkeästi. Ei
jännitä. Ja hänellä on
takanaan kirjoittamisen opintoja.
Minä en kunnolla
solahtanut kuvittelemaani muottiin. Jännitän esiintymistä.
Hermostuneena
takeltelen sanoissani. Arastelen tuoda julki mielipiteitäni. Ryhtikään ei
aina ole hyvä. Eikä
minulla ole takanani aikaisempia kirjoittamisen opintoja. Pakko
myöntää, että tunsin
alemmuutta, kun seurasin muita viime vuonna julkaisseita
esikoiskirjailijoita,
joista suurella osalla oli takanaan joko menestymistä kirjoituskilpailuissa,
toimittajantöitä tai
kirjoittamisen tai kirjallisuuden opintoja. Olin outolintu, itseoppinut, joka
oli päässyt
solahtamaan muiden joukkoon vailla asianmukaista ansioluetteloa. Viis siitä,
että olin koko ikäni
lukenut ja kirjoittanut.
Ei ihme, että
murehdin.
Kun myöhemmin kerroin
lähteneeni opiskelemaan kirjoittamista, useimmiten sain
kuulla hämmästyneen
kommentin: Miksi ihmeessä, sinähän sait jo romaanin julkaistua?
Kieltämättä kysymys
sai oloni hieman noloksi. Oliko opiskelemaan hakeutumiseni taustalla
vain tarve saada
uskottavuutta ja tulla hyväksytyksi? Olinko vienyt opiskelupaikan joltakin,
joka olisi tarvinnut
sitä enemmän kuin minä?
Voin vastata vain
itsestäänselvyydellä: Kirjoittajana ei voi koskaan olla valmis. Tietoisuus
valmiina olemisesta,
tyrmää mahdollisuuden kehittymiseen. Uskon, että voimme olla hyvin
valmistautuneita,
mutta emme koskaan valmiita. Vaikka kirjan julkaisu on ollut unelmani ja
jossakin vaiheessa
siitä tuli myös päämäärä, en koskaan ajatellut, että sen jälkeen olisin
vailla kysymyksiä ja
mystisesti hallitsisin kaikki tekstin tuottamisen niksit.
Nyt ajattelen, että
ehkä murehtimiseni johtui siitä, etten yksin puurtaessani ole kunnolla
oppinut tuntemaan
itseäni kirjoittajana. Millainen kirjoittaja minä olen? Esikoiskirjani
julkaisuprosessi on
auttanut minua pääsemään lähemmäs kirjoittajaidentiteettiäni, mutta
toivon, että
lopullisesti se selviää minulle opintojen myötä, kun konkreettisesti pääsen
pohtimaan ja
haastamaan omia kirjoittamiskäytäntöjäni ja näen itseni osana muiden
kirjoittajien joukkoa.
Tanja Pohjola
Ei kommentteja:
Lähetä kommentti